Author: zk
Company: Daimonologie

B 101		(Kahn XXVIII)

1	Prohledal jsem sebe sama.

Plútarchos, Adversus Colotem 20, 1118 c  (+ 3 autoři)

    Nejprve zkusíme tento tradiční překlad Hérakleitova výroku pochopit ve třech kontextech:
1.  Vzhledem ke slavnému delfskému a mudrckému výroku “Poznej sebe sama!”
2.  Vzhledem k podání Díogena Laertia o tom, že Hérakleitos moudrost nepřejal od nějakého učitele.
3.  V kontextu Hérakleitových výroků o hledání.
    Občas se pokusíme také o rekapitulaci z hlediska jiného možného překladu téhož textu, totiž jako aoristu gnómického: “Hledám sebe sama.”

    1.  Výrok “Poznej sebe sama”, Gnóthi sauton, je spojen s tradičním podáním o Sedmi mudrcích (viz kap. Před Hérakleitem). Je připisován střídavě Chilónovi a Thalétovi, viz Díogenés Laertios I, 40: “Od Thaléta pochází výrok ‘Poznej sebe sama’, který Antisthenés (ze Rhodu) připisuje Fénomoé, od které si jej prý přisvojil Chilón.” Tím se rovnou dostáváme k delfské tradici tohoto výroku, protože Fénomoé je první delfská věštkyně a snad i Apolllónova dcera. Podle svědectví Plútarcha, hlavního kněze Apollónovy delfské svatyně, pochází výrok z delfského rituálu, kde je ovšem Apollónovou odpovědí na pozdrav poutníka, který přichází k jeho chrámu (De E apud Delphos 17, p. 392 a):
    “Domnívám se však, že onen nápis ... (E) ... je navíc i výrokem, jenž přivádí každého, kdo jej pronesl, k zamyšlení nad boží mocí. Neboť tento bůh jakoby každého z nás, kdo sem přicházíme, vítá pozdravem ‘Poznej sebe sama’(Ggnóthi sauton), jenž není o nic menší než běžné ‘Buď zdráv’ (Chaire). Když pak my bohu odpovídáme, pravíme ‘Jsi’ (Ei). Tak odevzdáváme pravdivý, neklamný, jediný a jedinému příslušející pozdrav bytí.”
    Výklad záhadného nápisu na stěně chrámu ( E ) vrcholí tím, že nápis je identifikován s pozdravem poutníka Apollónovi, neboť ten na rozdíl od smrtelných bytostí (viz B 91) vskutku jest. Je to lidská odpověď na Apollónův úvodní pozdrav: “Poznej sebe sama” - ve smyslu: Poznej, jak vlastně spíše nejsi než jsi, jak jsi pouze na způsob proměn a rozporů!
    Mudrci jsou tedy moudří tím, že říkají lidem totéž, co jim říká Apollón. Není to jen tak nějaká výzva k ‘introspekci’, ke zkoumání ‘nitra’, ke zkoumání svých vlastností, ke zpytování ‘svědomí’. Je to výzva k vědomí pomíjivosti a vnitřní spornosti života (B 21). Archaická ani klasická doba žádné ‘svědomí’ nebo ‘nitro’ reflektuje. Pokud bychom tuto výzvu vůbec četli jako obrat k ‘nitru’, pak jen v tom smyslu, že se zde odkazuje na niterné rozpory, zakládané všemi diferencemi, které nás utvářejí - oproti vnějšímu zdání jednoho, celistvého a stabilního člověka. Tedy žádný ‘hrad nitra’! Jednota, celistvost a trvalost tu náleží delfskému bohu a člověk na ní může mít pouze podíl, právě díky své odpovědi, iniciované Apollónovou výzvou.
    Mudrci radí lidem totéž, co po nich žádá Apollón. Hérakleitos však neradí. Hérakleitos především odpovídá! Odpovídá: edizésamen emeóyton - 
 	Prohledal jsem sebe sama.
Odpovídá opravdu Apollónovu náročnému pozdravu a odpovídá mu se zbožnou uctivostí? Zdálo by se, že ne. Nemluví o poznání sebe sama, ale o hledání sebe sama. Navíc mluví v minulém čase, což by umožňovalo i pochopení ve smyslu “už se stalo”. Ten minulý čas je ovšem vyjádřen aoristem, a ten lze ve výrocích tohoto typu dobře chápat i jako gnómický aorist, tedy s prézentním významem:
 	Hledám sebe sama.
    Hérakleitos se tedy liší od delfského poutníka k Apollónovi. Na konfrontaci s rituální větou “Poznej sebe sama!” (gnóthi sauton), reaguje tím, že vybočuje z rituálu. Bere tu větu vážně. Setkává se s ní jako on sám, setkává se s ní vědomě. Sám velmi důkladně prozkoumává svoji pomíjivost a spornost (B 49a, B 88, B 91). Ta sebespornost zahrnuje vědomí rovnováhy proměn (B 51) i nadlidské tenze (B 62). Neodpovídá Apollónovi pouze vyslovením vyznavačské formule “jsi” na pozdrav boha, který jedině vskutku jest. Ekvivalenty takové formule máme rozptýleny v řadě jeho výroků (B 41, B 78, B 108, C 3. 1., C 3. 2.). Hérakleitos odpovídá ve vědomých kontextech, nikoli rituálně, ale neruší delfské kontexty. Na Apollónovu výzvu odpovídá: ‘Něco takového toužím dělat’ nebo ‘Tomu podobné jsem udělal’; avšak dělám to (nebo udělal jsem to) jenom tím způsobem, který je lidský, tedy způsobem deficientním a privativním. Neříká “poznal jsem sebe sama”.
    Ve volbě slovesa zétó můžeme spatřovat ještě jeden osten. Má totiž zajímavou významovou škálu a ještě zajímavější dějiny v pozdější filosofii. Může znamenat: “hledám, pátrám, vyšetřuji, žádám, dychtím”. V klasické a další filosofii bude spojeno s hledáním a vyšetřováním pravdy. Buď v metafoře ‘lovu na pravdu’, nebo v metafoře nezaujatého zkoumání, vyšetřování. Prý je to dokonce filosofická reakce na úžas, který je počátkem filosofie. Hérakleitos však tuto schopnost, která nemusí být zrovna blahá svému objektu, vztahuje především na sebe! Chtěl by být “jeden” (B 49), ale ví, že je jedním jenom z povrchního hlediska ‘počtu kusů’ - nebo zase v ohledu výsostného nároku vztahu k “jednomu moudrému” v jednom “společném světě”. Současně je mnohý (a to je u něj nadávka) svými rozpory a proměnami - i žádný, totiž svou pomíjivostí. Spící je jenom mnohý a současně žádný, zatímco probuzený zakouší jednotu v mnohosti. Hérakleitos si “žádá sebe sama”, ne být poučován cizí řečí k cizímu obrazu.

    2.  Dalším hlediskem příklonu k moudrému prostřednictvím hledání v mnohosti je učení od moudrých lidí, od učitelů. Tak se duše snaží nebýt barbarskou (B 107). Avšak celé to vzdělání je duši k tomu, aby jí dobře sloužily smysly (B 55)! Vzdělání, které probouzí zkušenost a umožňuje nám trochu rozumět našemu prožívání, je poklad. Místo něho se nám většinou nabízí mnohost pouček a výklad, který chce prožívanou zkušenost nahradit. Zajímavý pohled na hledání sebe jako na opak žákovství vyslovuje Díogenés Laertios (A 1, 5):
    “(Hérakleitos) prohlašoval, že prohledal sám sebe a naučil se všemu sám od sebe.”
Nechceme teď rozhodovat, nakolik je to typicky doxografické použití výroku B 101 ke zpětné konstrukci životopisného děje. Díogenovi to však v jeho spisu slouží i k rozdělení myslitelů nejprve na ty, kdo patří do souvislých linií vztahů “učitel - žák”, neboť ty může pojednávat podle “škol” a podle “nástupnictví”, a pak na osamocené jedince, pojednávané nakonec bez takových nástupnických souvislostí (VIII, 91). A Hérakleitos je přímo typem solitéra. Není žák ani učitel! To neznamená, že není vzdělaný, ani že by jeho myšlenky zůstávaly bez vlivu a neznámé. Avšak i vůči učitelům nebo textům platí totéž, co vůči rodičům: nemáme být na nich závislí (B 74), pokud máme být dospělí. Učitelům i textům máme vždy za co děkovat, ale když se za ně jenom schováváme, tak z nich děláme slavné hlupáky a sami ztrácíme přímý vztah ke zkušenosti, k božskému.
    Podle tradice prý Hérakleitos svůj spis obětoval Artemidě v jejím chrámu. V tomto legendarizujícím pochopení jí tedy obětoval to, co našel v mnohosti takového, že to poukazuje k její jednotě, ať už to našel v sobě nebo jinde. Možná našel sebe nejen v sobě. V Efesu to bývalo značeno metaforou včel, které sbírají v mnohosti její odpovědi na působení Slunce.

    3.  Jak jinak by se člověk mohl vztahovat k jednotě všeho, tedy souhlasit, že všechno jest jedno (B 50), než hledáním sebe sama? Mohl by třeba zkoumat všechno možné a hledat v tom střípky jednoty bytí. Jenže ty střípky jednotlivin nikdy nemohou poskládat celek, který není pouhým součtem částí, už proto ne, že každý z nich stále odtéká skrze své vnitřní rozběžnosti. Pokud bychom od těchto charakteristik přirozenosti odhlédli a zkoumali raději její stabilní a nerozporný (matematický nebo logický) obraz, tak se sice můžeme dozvědět velmi mnoho věcí, ale k jednotě veškeré přirozenosti to už nijak přispívat nebude. Příklon k jednotě všeho je přece právě schopnost vidět vzájemné vztahy protisměrných tenzí a rozumět jim jako střídavým manifestacím téhož (jednoho) v tomtéž společném rámci. Jinak se zkoumání všeho zvrhne v “mnohoučenost” (B 40, B 129). Obrazem hledání hodnoty uvnitř pracně prozkoumávané mnohosti jsou snad hledači zlata ve zlomku B 22. Podobně prý musí i “mužové milující moudré” poznávat mnohé věci (B 35), ale ne pro onu mnohost, nýbrž pro příklon k jednomu skrze ni. Pokud bychom chtěli držet Hérakleitovo autorství těchto zlomků, chápali bychom je takhle. Zvláštnost zkoumání sebe sama je přece v tom, že to vůbec můžeme, že svoje rozpolcenosti a nedostatečnosti máme ‘odkud’ zakoušet. Ono ‘odkud’ nemusí být žádný nadhled, nýbrž ono ‘vždy’ ze zlomků B 1 nebo B 30, ona tenze a tudíž symetrie výchylek a návratů z B 51. Protiklady, a to i vlastní, zakoušíme zevnitř - a takto jsou také založeny, nikoliv nezávislou existencí oněch pólů, podle kterých se v těch škálách tenzí orientujeme (viz výklad protikladů v Předběžném náčrtu). Tato možnost nepotřebuje představu, podle které lze poznávat jenom něco pozitivně uchopeného, totiž něco, co uchopujeme jako neměnné a bezrozporné. Hledisko, z něhož vidíme svoji sebespornost, není ‘hrad nitra’ ani ‘transcendentální ego’, ale vždypřítomná souvztažnost protikladných tenzí.