Author: zk
Company: Daimonologie

B 90		(Kahn XL)

1	Všechno se směňuje za oheň
	a oheň za všechno,
3	jako zboží za zlato
	a zlato za zboží.

Plútarchos, De E apud Delphos 8, p. 388 e

    Výrok o vzájemnosti koloběhu. Od zlomků B 62 (nesmrtelní - smrtelní) nebo B 88 se však liší tím, že nemluví o vzájemném sdílení a vzájemných proměnách lidských dimenzí v mnohosti, nýbrž o proměnách a sdíleních jednoho a všeho, tedy o rámci pro děje popisované v oněch výrocích. Náš zlomek bychom mohli pochopit i v souvislosti zlomku B 88, totiž jeho jakoby nadpisu: “Totéž je uvnitř”. Vyla by to ovšem výpověď o tom, co je ‘uvnitř’ světa: “Oheň.” Ne však jako jeho látka, podobně jako zlato není látkou každého zboží a přesto se za ně směňuje. Významově nejbližší jsou ovšem zlomky B 30, B 31, B 67.
    Formálně je výrok vystavěn takto: Řádky 1 a 2 v řeckém textu vyslovují přímou úměru (nikoliv formou chiasmu, ten vzniká tentokrát až překladem); řádky 3 - 4 vyslovují úměru opravdu formou chiasmu; obě části zlomku jsou opět ve vzájemné přímé úměře (nikoliv chiasmem). Liché řádky odpovídají směru cesty “nahoru”, sudé řádky “dolů”, avšak pro obsah výroku je to zcela samozřejmě táž cesta (B 60). Obsah první poloviny výroku je předveden na běžné zkušenosti, popsané v druhé polovině. Sloveso “směňuje se” z 1. řádku si máme doplnit i do 3. řádku nebo i do všech.
    Druhá polovina výroku je jasná. Víme, že peníze a zboží jsou v úměře, která je ale vztahem opačných pólů. Buď zboží - nebo peníze, jedno za druhé a naopak. V Hérakleitově prostředí jsou už asi jedno století běžné peníze v podobě zlatých a stříbrných mincí. Objevily se koncem 7. st. v sousední Lýdii a jejich princip byl rychle převzat v Iónii, Lýkii i leckde jinde. Navíc se zdá, že zlato má výsadní pozici i při výměnném obchodu ve starších dobách. Zlato je že je také směnnou hodnotou různých peněz, které původně jsou prostě označeným množstvím zlata; avšak pro Hérakleita je především obrazem onoho vzácného uvnitř mnohosti, co je hledáno (B 22). Analogicky tomu se snad mužové naklonění k moudrému (B 35) obracejí skrze mnohost k souhlasu s jedním (B 50). Zlato je tradiční analogií ohně pro své vlastnosti; mimo jiné i proto, že přetrvá tříbení ohněm (B 66). Ve zboží tak můžeme vidět vlastně jinou podobu zlata, která se nemusí lesknout a tříbení ohněm by nepřetrvala. A běžněji můžeme ve zlatě vidět směnnou hodnotu velmi rozmanitého zboží.
    Až potud je zlato znakem jednoty mnohosti, znakem vždyživého ohně. Kousek zlata je ale sám o sobě jednou z těch věcí uvnitř mnohosti, byť věcí vzácnou a reprezentující jiné hledisko než hledisko mnohosti. Podobně je každý jednotlivý oheň - třeba plamen, na kterém právě vaříme - také jednou z mnoha částí mezi mnohými věcmi. Neodvažujeme se ani o něm mluvit jako o ‘věci’, protože co je na něm věcného? Je to ještě podivnější než s řekou. Každý ten plamen je reprezentací ohně, zdrojem horka a sucha. Každý plamen svítí a hřeje, každý plamen spaluje - o co od sebe ty různé plameny dělí? Jiné palivo? Jiná velikost a jiné zabarvení? Jiné místo? Jiný čas? Ano, ale s těmi kousíčky zlata je to přece podobné a přesto je umíme chápat jednak jako vzácné věci, jednak jako směnnou hodnotu ostatních směnitelných věcí, směnnou hodnotu zboží.
    Podobně je tomu v našem výroku s ohněm. Pouze Aristotelés, Theofrastos a jim podobní chápou Hérakleitovu ohňovou metaforu tak, jako kdyby v každé zlaté minci i v každém kousíčku zlata viděli jenom šperk, tedy také zboží, nebo dokonce, jako kdyby si představovali, že dům za tisíc zlatých je postaven z toho tisíce zlaťáků! Přece ale víme, že i když někdo vyměnil dívku za čtyři krávy (standardní směnný kurs), tak ji nerozčtvrtil, a že každou z těch krav má kvůli něčemu úplně jinému než měl tu dívku. Zlato je z tohoto hlediska znakem směnitelnosti a určitý kousek zlata umožňuje takovou směnu skutečně provést.
    Náš výrok tedy neříká jenom to, že oheň je směnnou všeho, ale říká rovnou i to, v jakém smyslu jí je. Není jí ani na ten způsob, že by všechno bylo ‘uděláno z ohně’, ani na ten způsob, že by šlo o nějaký úplně jiný a jenom metaforický ‘oheň’, který by s tím zkušenostně prožívaným neměl vlastně nic společného, kromě jména a jakési obecné energetičnosti. To by zase odpovídalo tomu, jako kdyby si někdo myslel, že směnná hodnota zboží je ještě cosi ‘za’ zlatem, čeho je zlato opravdu jenom pouhý znak, jako kterékoliv jiné zboží. Odpovídalo by to soudobé představě papírových peněz nebo spíše virtuálních kont, nikoliv roli zlata v ekonomice od archaické doby do poloviny 70. let 20. století. Hérakleita je oproti tomu oheň taky jedním z živlů, jednou ze zkušenostních (smyslových) manifestací božství. A je živlem výsostným, který se i vůči ostatním živlům chová podobně jako ve vztahu k věcem uvnitř mnohosti. Jinde ovšem mluví také o jeho “obratech” (B 31), proměnách polarit, nikoliv o prosté směnné hodnotě jako v našem výroku, i když i ta je příkladem “obratu”.
    Směnná hodnota veškerenstva není ničím statickým, ale děje se ve vzájemnosti ohně a všeho. Ta vzájemnost proměn - uskutečňování směnné hodnoty ohně vůči všemu - se děje různými způsoby, nebo je spatřována z různých hledisek: Hledisko okamžiku přítomnosti (“blesk”, B 64); hledisko, ze kterého “vždyživý oheň” nikdy neutuchá, nevyčerpává se, přestože pohasíná a vzněcuje se (B 30). Děje se to “vždy”, tedy jako cyklus všeho i jako přítomnost. Jaký je pro Hérakleita vztah ohně a jednoho, to říká třeba zlomek B 67.
    Směnu by bylo možno pochopit taky jako “odplácení”. Význam slovesa by to umožňoval, ale česky nám to pak moc nejde k tomu zlatu a zboží. Dávalo by to náš výrok do souvislosti s onou anaximandrovskou ‘vzájemnou odplatou’. Pak by Anaximandrovo vzájemné odevzdávání diké (pokuty, spravedlnosti) i trestu mezi jednotlivostmi za svá vzájemná vybočení (za jednostrannosti) bylo u Hérakleita vyloženo jako vzájemné odplácení uvnitř mnohosti (jako dlužného zlata za zboží), které je znakem vzájemného odplácení jednoho ohně a řádu mnohosti.
    Pojetí směny ohně a všeho dosvědčují Hérakleitovi i další autoři, např. Plótínos (v kontextu B 84, viz tam). Stručná a výstižná je verze u Díogena Laertia (A 1, 8):
1	Směnou ohně je všechno, [říká Hérakleitos].
Podobně i Theofrastos u Simplikia:
1	[Hérakleitos říká, že] všechno je směnou ohně.
Tato verze slovosledu začátku výroku by snad mohla být motivem rekonstrukce Plútarchova čtení zlomku do této chiastické podoby.