Author: zk
Company: Daimonologie

B 60		(Kahn CIII)

1	Cesta nahoru-dolů,
	jedna a táž.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 10, 4  (+ 4 autoři)

    Plamen ohně míří nahoru. Řeka teče dolů. Jak si představit jednu cestu nahoru-dolů jinak, než na onom málo srozumitelném příkladu s mykacím strojem (B 59)? Třeba jako koloběh vody v přírodě. Nebo zcela konkrétně jako horskou cestu. Střídavě stoupá a klesá; někde se zdá, že stoupání nebude mít konce, ale pak jdeme zase dolů. Přitom je to jedna cesta, stále táž. Když stojíme uprostřed svahu, tak mluvíme o stoupání nebo o klesání, podle toho jak stojíme a kam se díváme; podle toho, kterým směrem se pohybujeme. Když se pak vrátíme domů, tak jsme se sice dost nastoupali i naklesali, ale jsme zase na stejném místě. Z nějakého hlediska jsme šli mnoha cestami, protože jsme různě odbočovali, ale z jiného hlediska to byla jedna cesta, jeden pohyb nahoru-dolů. Až potud je to jenom základ pro podobenství, které by bylo srozumitelnější než mykací stroj, valchářský sloup nebo co jiného. To naše podobenství ale přece jenom za tím valchářským v jednom hledisku pokulhává: neupozorňuje na to rozdrásávání při pohybu dolů.
    Zdá se, že Hérakleitos slovem cesta (hodos) míní spíš způsob vztahů a způsob pohybu, nejkonkrétněji tak ještě možná krok pohybu. Ukazují na to užití výrazu v B 45, B 59. Možná do tohoto kontextu patří i zlomek, který výraz “cesta” nevyslovuje: “Počátek a konec jsou na obvodu kruhu společné” (B 103). Takových analogií by bylo víc; pocházely by z okruhu zlomků, které souřadně zahrnují navzájem opačné fáze cyklů (např. B 65, B 67).
    Nahoru-dolů se však střídavě (a ve své míře) pohybuje vždyživý oheň svým vzněcováním a pohasínáním (B 30). On se přece nezažehává nově, odděleně, ani nezhasíná úplně. Navíc, ta střídavost (postupná následnost) jeho vzněcování a pohasínání je jedním možným hlediskem, kterému mohou odpovídat různé přírodní cykly, stejně jako těm částem cesty nahoru a dolů. Neustálý život, přesněji “vždyživost” ohně ale spočívá v tom, že se “vždy” vzněcuje i pohasíná, že plápolá, a že spaluje pořád něco jiného.
    Upozorňovali jsme na to, že náš příklad horské cesty nezdůraznil rozložení do mnohosti skrze spornost na cestě dolů, jemuž odpovídá např. vnitřní spornost řeky, která proto není tatáž (B 49a, B 91). Jenže kromě takových zvláštních příkladů samovolného životního proudu, jakým je zrovna řeka nebo cesta pěkně z vrcholu hory dolů do hospody, je i každý jiný sešup (užívání si) taky zdrojem sporů nebo je aspoň rizikem (B 77.1-2). Je sporem, v rámci něhož se třeba něco dělí, něco dosavadního zaniká a něco vzniká. A naopak: Leckteré zdánlivě pouhé odplynutí lze zahlédnout jako sublimaci, jako pozvednutí k jednomu hledisku, třeba smrt, zánik. Nejen cesty, ale i orientace (hlediska) nahoru a dolů jsou vzájemně přítomné jedna v druhé, jako kdybychom stáli ve svahu a měli tváře na obě strany, jako kdybychom kráčeli oběma směry naráz. Abychom se z toho však nepomátli a abychom se nějak orientovali, tak si přednostně všímáme takových dějů, ve kterých se zřetelně manifestuje jedna z těch orientací, nebo aspoň zaujímáme taková hlediska a způsoby popisu. Zatímco totiž ke své orientaci potřebujeme časový průběh a současně nějaký zdánlivě pevný rámec (jakoby věčný ve smyslu neměnnosti), uvnitř kterého vnímáme a rozumíme - tak v moudrém vztahu jednoho a všeho je každý okamžik věčný a každá věčnost se děje vždy v zásadní proměně a nikoli v nehybnosti.
    Cesta nahoru-dolů odkazuje k “důmyslu” ze zlomku B 41. Především je to asi cesta blesku, který “toto veškerenstvo řídí” (B 64). Hledisko jednoho ve všem a naopak. “Cesta nahoru-dolů” evokuje myšlenku ‘věčného návratu’. Můžeme ale v Hérakleitově smyslu mluvit o návratu ‘téhož’? Asi ne. Vždyť je to ‘vždypřítomný návrat’ pokaždé ‘různého’ k tomu, o co se v rozporuplné mnohosti hraje (B 52).
    Téměř identický výrok potkáváme taky v hippokratovském spise O výživě (viz C 2.45).