Author: zk
Company: Daimonologie

B 40		(Kahn XVIII)

1	Mnohoučenost rozumu nenaučí:
	jinak by byla naučila Hésioda i Pýthagoru
3	a dále Xenofana a Hekataia.

Díogenés Laertios, Vitae philosophorum IX, 1 = A 1, 1  (+ 4 autoři)

    Výrok začíná paradoxem: mnohoučenost (polymatheia) nenaučí. Zdánlivě je to v rozporu se zlomkem B 35 (pokud je pravý) o tom, že je třeba znát velmi mnoho. Jenže “znát” nebo být “znalcem” je něco jiného, než sdílet nauku, než být vyučen a učit. Řečtina pro to má i jiné slovo. Zatímco učení (mathésis) nepřispívá běžným lidem ani k tomu, aby poznávali věci tak, jak se s nimi potkávají (B 17); tak “znalec” (histór) je snad opravdu ceněn. “Mnohoučenost” je však jakási standardní nadávka pro ty chytráky, kteří chtějí kumulací poznatků efektně napodobovat moudrost (B 129). Podobný výrok je i u Démokrita (B 64): “Mnozí znalci mnohých věcí nemají rozum.”
    Mnohoučenost rozumu nenaučí. Nenaučí mít rozum, nedodá rozum. Slovem rozum tady z nouze překládáme výraz nús, tedy spíše “mysl”. “Rozum” zde může být asi v takovém významu, jako v českém rčení “Měj rozum!” (B 114). Mnohoučenost neumí napravit nesmyslnost těch, kdo jsou axynetoi, tedy mimo společné, kterým chybí podíl na mysli - což jsou Hérakleitovy etymologie výrazu axynetoi, který v B 1 překládáme jako “nechápaví”.
    Paradox mnohoučenosti je zde vysloven jako nějaký nadpis, po kterém následuje výčet takových případů. A je to výčet vskutku reprezentativní: počínaje slavným (B 57) epickým mythologem, přes dva slavné protofilosofy a konče mythologickým předchůdcem dějepisectví. Všichni z nich toho mnoho (a velmi podivného) učí, alespoň lidé je takto chápou. Navíc je ten výčet chiasticky uspořádán:
	Hésiodos,   Pýthagorás   -   Xenofanés,  Hekataios
    Říká se tím, že Xenofanés se má k Pýthagorovi tak, jako se má Hekataios k Hésiodovi. Už u Hérakleita tedy k sobě nějak patří protofilosofové a zvlášť mytholog s historikem. To je nejstarší stopa žánrového vyčlenění protofilosofie!
    Hésiodos je v 7. st. slovutným autorem Theogonie, která se snaží harmonizovat starší mýty. Je i autorem známého eposu Práce a dny (B 106).
    Hekataios představuje jakýsi předstupeň řeckého dějepisectví. S Hésiodem jej spojuje snaha o harmonizaci a logizaci příběhů, ale dělí jej od něho snaha po nadhledu historika, byť v rámci dobového měřítka.
    Pýthagorás je zakladatel školy (spíše přísné náboženské a učenecké společnosti), kterému tradice často bez zřejmého důvodu připisuje všechno možné prvenství v objevech (od cestování po matematiku), spisy i magické schopnosti. Nevíme o něm ale nic víc než právě to, že byl významnou postavou, která na sebe pak ještě nabalila množství oběžných motivů. Hérakleitos mu jenom nadává (B 81, B 129). Motivem výsměchu může být i jeho zvláštní nauka o duši, do které se trefoval už Xenofanés. - Podrobněji viz kap. Před Hérakleitem.
    Xenofanés pěstoval také přírodovědná zkoumání. Na rozdíl od Pýthagory to však víme i přímo z jeho zachovaných zlomků. Kléméns Alexandrijský srovnává Xenofana s Hérakleitem pokud jde o nauku o jednom bohu. Xenofanés je ale předchůdcem eleatů a vzdáleným předchůdcem novověkého deismu a osvícenectví. S pýthagorejci jej spojuje morální pohled na náboženství, ale odděluje ho od nich vše to, co je vyjádřeno jeho posměšnými verši na Pýthagoru (Xenofanés B 7), tedy kritický až sarkastický pohled jak na společnost, tak i na běžné chápání ‘esoterismu’. Xenofanés je zmiňován taky jako jeden z prvních racionálních kritiků Homéra (Xenofanés A 1): “Je chválen u Timóna, například takto: ‘Xenofanés, bez pýchy pobíjející homérskou cestu.’” To mu ale u Hérakleita nepomůže, protože Xenofanova kritika Homéra je vedena z pozice božské neměnnosti a ne tak, jako Hérakleitova (B 42).
    Proč mluví Hérakleitos o těchto čtyřech osobnostech tak špatně? Asi hlavně proto, že je mnozí ctí, aniž vědí proč, nebo že je mnozí ctí pokrytecky, aby vypadali tu zbožně, tu znale, tu zasvěceně, tu učeně. Nerozumění a pokrytectví pak vedou mnohé lidi k tomu, že od těchto slavných očekávají odpovědi na otázky, které jim kladou až jejich přívrženci. Tak z mythologa udělají theologa i historika - a kohokoliv z kohokoliv, aniž by cokoliv chápali. Zajímavé svědectví (A 23) k tomu podává historik Polybios: “Nebylo by náležité používat dále básníky a mythografy jako svědky pro věci, o kterých nic nevíme, což právě ti před námi povětšinou dělali, uvádějíce, jak říká Hérakleitos, ve sporných případech nedůvěryhodné opory.” Hérakleitos však svoji Řeč distancuje nejen vůči epice a mythologii, ale taky vůči racionalistické vrstvě protofilosofie, zkoumatelství i běžnému esoterismu.