Author: zk
Company: Daimonologie

B 31

1	[Že jej však ‹svět› považoval také za vzniklý a za podléhající zkáze,
to připomínají následující slova:]
3	Obraty ohně - nejprve moře; 				(Kahn XXXVIII)
	‹obraty› moře - zpola země, zpola blýskavice.
5	[To říká v tom smyslu, že vlivem logu a boha, který všechno uspořádává,
	se oheň skrze vzduch obrací ve vlhkost,
7	a to jako semeno uspořádání světa, které nazývá mořem.
	Z něho ‹z ohně› pak znovu vzniká země a nebe a věci, které k nim přináležejí.
9	Jak se znovu navrací a vzněcuje,
	to zřetelně vyjadřuje těmito slovy:]
11	Moře se rozlévá a poměřuje se vůči témuž určení,	(Kahn XXXIX)
	jaké bylo dříve, než vznikla země.

Chrýsippos (590.7-11) u Klémenta Alexandrijského, Stromata V, 104, 3 - 5  (+ Eusebios)

    Těmito slovy pokračuje Chrýsippos (zachovaný u Klémenta) hned po citaci zlomku B 30. V něm byla řeč o symetrii mezi světem a ohněm a o symetrii plápolání vždyživého ohně, který “byl vždy a je a bude”. Pohasínání ohně poukazovalo k mnohosti, různosti mnoha uspořádání, zatímco vznícení k hledisku jednoho božského světa. Teď máme pochopit něco o tom, jak to v té mnohosti chodí. Podle Chrýsippa odpovídá “vzniklý svět, který podléhá zkáze” mnohosti proměn ohně, pohasínání ohně. Všechno je proměnou ohně (B 90)! V jiných výrocích Hérakleitos představuje zřetelné cykly v mezích lidského života (B 67) nebo napětí obecných diferencí (B 126), ale tady exponuje jakýsi makrokosmický cyklus.
    V textu máme Chrýsippovo uvození; pak citát a v něm (ř. 3-4) dvě symetrie “obratů”, druhý z nich s podivným rozštěpením. Potom Chrýsippův stoický výklad (ř. 5-10) a nakonec opět citát (ř. 12-12) o vztahu moře vůči určení (logos) a znovu o zemi, tady ovšem s možností různých konjektur.Tradiční editoři (Diels-Kranz) uvádějí celý rozsah našich řádků 3 až 12 jako zlomek B 31. Jiní jej dělí z hlediska dvou Hérakleitových výroků, např. Bywater a Kahn.

    Hérakleitův výrok můžeme číst tak, že jeho první slova - obraty ohně - patří jako nadpis celému zlomku. Jde tedy o proměny, začíná popis “cesty dolů” (B 60), otevírá se mnohost, kterou však “hlad” (B 67) opět propojí a oheň zase vzplane. Samo slovo obraty (tropai) může znamenat změny, střídání, ale má také zřetelné významy kalendářní a astronomické: slunovraty. (Oproti tomu označuje maskulinum tropos “zvyk, způsob jednání”, B 13.)
    Prvním obratem se oheň proměňuje ve svůj opak, od toho je to obrat. Čekali bychom, že ve vodu. Odpovídalo by to výčtu střídání základních živlových protikladů ve zlomku B 126. Alternativou by mohlo být, že by místo obratu ve svůj opak napřed pokojně ochladnul na vzduch, ze kterého by se pak mohla srážet vod. To se ale u Hérakleita nikde neděje, kromě divnosti B 76, jenom to tady tak vykládá Chrýsippos (ř. 6). V našem výroku však obratem ohně (“smrtí”, B 36) nevzniká ledajaká voda, nýbrž: nejprve moře!
    I pitná voda znamená, že “duším nastává smrt” (B 36), vždyť i pouhé zvlhnutí je krajním způsobem ohrožuje a současně jim je příležitostí rozkoše (B 77). Ale “z vody se duše” také “rodí” (B 36). Voda je jim smrtí i zrodem, umírají v tom, z čeho se rodí, jako v Anaximandrově B 1. Moře je však dokonce “voda pro lidi nepitná a zhoubná”, ovšem “pro ryby je pitná a prospěšná”, je to tedy “voda nejčistší i nejšpinavější” (ve smyslu “nejposkvrněnější”, B 60). Poskvrna, kterou v náboženském smyslu slova moře představuje, je tím opačným obratem ohně, opačným výkyvem; je životem spodních nevědomých sil, “ryb”. Chrýsippos také hned náležitě referuje (ř. 7), že tuto vlhkost, kterou by přinejmenším on sám nazval “semenem uspořádání světa”, Hérakleitos “nazývá mořem”.
    Moře je hlubinou, ve které žijí ryby, ale především: ze které se vše “vypařuje” vzhůru. Může být u Hérakleita právě moři svěřena role hlubiny kosmu? Vždyť to působí spíše jako standardní výklad Thaléta. Ano, tento thalétovský obraz máme taky u Anaximandra i Hérakleita! Díogenés Laertios dokonce tvrdí (IX, 1, 9), že Hérakleitos “převádí téměř vše na vypařování (vody) z moře.” Hlubiny moře jsou tou nejnižší hladinou, odtud je cesta pouze vzhůru. Jsou tou nejhlubší poskvrnou, snad hlubší než smrti a rozkoše duší, ze které se děje “vypařování”, sublimace. Odtud vyrůstá uspořádání světa i duše, i když pořádajícím rytmem světa je plápolání ohně (B 30). Proto Chrýsippos komentuje, že moře je “jakoby semeno uspořádání světa”, tedy skrytý zdroj všech rostoucích tvarů a vztahů. Vypařováním, opouštěním závislostí na spodním životním proudu, se pak ustavuje řád. Moře není špatné nebo zlé. Člověku však nepřísluší, aby žil uvnitř jeho temných proudů, ani to pro něho není možné, je bytostí pořádajícího se světa.
    Moře je ve své širosti a temné hlubině tím, k čemu obraty ohně vedou nejprve (ř. 3), totiž ke svému opaku. Moře je tím nejvzdálenějším, nejhlubším, snad bezedným. Dál je řeč o druhém obratu ohně, o moři (ř. 4). Strukturu výroku bychom ale mohli pochopit i tak, že před další slova si máme znovu doplnit “obraty”, totiž <obraty> moře - zpola země, zpola blýskavice. Tato dvě čtení se vzájemně nevylučují, pokud druhý obrat ohně pochopíme jako první obrat moře, to jest, pokud jsme schopni zakoušet a myslet ohňové působení i ve stoupání par z moře, v sublimaci všeho spodního a nevědomého, všeho “poskvrněného”, co je přirozeným základem života a světa.
    Druhý obrat ohně - nebo první obrat moře, tedy začátek pořádání světa - vede k zemi a k “blýskavici”. Tento druhý obrat tedy znamená štěpení co do svého výsledku: zpola země, zpola blýskavice. Z poloviny je výsledkem země, gé, tedy to pevné, tuhé, co poskytuje oporu, ale samo je nízké, byť se zvedá vysoko nad mořskou hladinu. Země je jednou polovinou první části vzestupné cesty uspořádání světa. Země je sice podobně širá jako moře, ale na rozdíl od moře, na kterém je v nejlepším případě možné plout, je zemi možné uspořádávat, obdělávat, vytyčovat na ní meze, rozhraní. Druhá polovina téhož obratu ovšem ústí v záhadný préstér. To slovo může znamenat blesk, ale snad taky nějakou záři nebo typ bouřky plné blesků a větru, ale bez deště. Tomu má odpovídat český překlad blýskavice. Možná je tady však préstér opravdu rovnou blesk, a pak se tedy moře zpola hned obrací zpátky v oheň a tento návratový obrat ohně je tím, o čem mluví B 64. To je dobře možné. Mohli bychom tomu rozumět tak, že tento obrat vede zpola k zemi, zpola k nebeskému ohni. Širé prostory země jsou osvětlovány bleskem, který tak určuje jednotlivá místa uvnitř širé pláně. Širé bezčasí země je ozářeno bleskem přítomnosti. Země je strukturována díky ustavení polarity země a nebe. Právě ustavení polarity nebe a země by bylo druhým obratem ohně.
    Nebo to je složitější - a tomu se zdá napovídat jak větvení na poloviny, tak kontext dalších svědectví. Může být řeč o koloběhu vody a jeho následcích, kterými je na jedné straně sedimentace a vysušení země, na druhé straně všechny meteorologické děje, od bouřek (a u Hérakleita včetně Slunce) po řeky. Z moře vystupuje “pochodeň Slunce” (A 12 /1, taky kandidát na titul préstér), vzestupuje pára mračen a země se ustavuje na způsob metamorfovaného sedimentu (A 11 /5). Patrně až z pozemské (sladké) vody se rodí jednotlivé duše a živí se jí, tedy ze ‘semene uspořádání světa’ pročištěného cyklem vzestupu a sestupu a v opoře vůči pevné zemi. Rodí se patrně opět na způsob výparu, další sublimace. Možná někam do kontextů blýskavice patří i nejvyšší dimenze duše, suchá “záře” (viz B 118). Druhý obrat ústí do zkušenostní dimenze světa. Chrýsippos tento druhý obrat vykládá tak (ř. 8), že opětovně “vzniká země a nebe” i všechno, co k nim patří. Tedy z ohně přes moře k empirickému světu. U Hérakleita by tomu odpovídalo, že vše na světě, na zemi i nebi, je určeno neutuchajícím obracením se ohně, plápoláním z B 30.

    Chrýsippem citovaný druhý Hérakleitův výrok (ř. 11 - 12) rozvádí téma, kterým předchozí citace končila, totiž jak se moře obrací v zemi (ř. 4), jak se děje průchod jakousi nejnižší hladinou kosmu, jak vypadá bod obratu.
    Podmětem druhého výroku je moře. To se rozlévá, jak už je tak v jeho přirozenosti, ne však způsobem úplně bezbřehým, ani tak, že by se zastavovalo o pobřeží. To přece ještě není ustavené, ale moře má nějaký důvod je ustavit! Moře se poměřuje metretai (viz závěr B 30), děje se tak v  míře. Vůči čemu se poměřuje? Země se ustaví teprve tímto obratem moře! Poměřuje se vůči určení. Toto určení (logos) mu nejspíš náleží podobně, jako “míry” ohni v závěru B 30. Všeho s mírou a všeho do času - krom vždyživé symetrie, díky které je to celé možné - to je osudové určení kosmu a všeho v něm (B 51). Podle tohoto určení, platné (osudové) řeči, se všechno děje (B 1). Poměřuje se přece vůči témuž určení, eis ton auton logon. Tím zde určení (logos) dostává také významy “poměr”, “pravidlo” a “pořadí”, tedy obvyklé významy výrazu logos! Odtud by byl pochopitelný i jeho stoický výklad, totiž jeho pochopení jako světového řádu, světového ‘rozumu’. Uspořádávání světa se děje vždy toutéž silou, jako jeho vznikání a zanikání; “cesta nahoru dolů, jedna a táž” (B 60).
    Vraťme se však ještě k závěru výroku, neboť jeho poslední slova jsou problematická. Naše čtení než vznikla země je založeno na Schusterově opravě textu. Tutéž opravu lze ovšem přeložit také než se stal zemí (totiž oheň). Moře by se pak poměřovalo k témuž určení, které bylo dříve, než se oheň skrze moře stal zemí - a v tomto smyslu lze pochopit dokonce i rukopisné znění, jak to činí např. Kahn. To jasně vypovídá o tom, že linie pobřeží jsou až výsledkem tohoto poměřování, že jsou buď téměř osudově předznačeny - nebo spíš, že vznikají ve hře moře podle určujících pravidel. (Tyto dvě možnosti ovšem u Hérakleita nestojí proti sobě, viz B 52.) Mohlo by se zde ale číst také než se (moře) stalo zemí, podle toho, zda za podmět vezmeme nejbližší možný podmět moře, nebo zda podle celkového významu dosadíme oheň. Význam výroku se tím však nemění.
    O celkovou rekonstrukci kosmických cyklů podle Hérakleita se pokoušíme na patřičném místě kap. Předběžný náčrt, a to včetně problémů s možným časovým aspektem makrokosmického cyklu.