B 59		( Kahn LXXIV)

1	Cesta na mykacím stroji,
	rovná i křivá,
3	[neboť nástroj zvaný šnek, který je součástí mykacího stroje,
	se otáčí rovně i křivě:
5	pohybuje se totiž současně vzhůru a v kruhu]
	je jedna a táž.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 10, 4

    Hérakleitos nabízí dokonce mechanický příklad toho, jak může být “cesta nahoru-dolů jedna a táž” (B 60). Zde jde o složitější a míň nábožensky akcentovaný mechanismus, než jakými jsou luk a lyra ve zlomku B 51. Mykací stroj je zařízení na rozvolnění (‘cupování’) vlny, které umožní, aby byla spředena do nitě, ze které pak bude možné tkát. Ono mykání je nejspíš také příkladem na vznikání mnohosti, které se děje působením sporu. Možná je dokonce příkladem na ono příslovečné ‘odvíjení nitě osudu’. Chod stroje současně nějak představuje i hledisko ztotožnění s jedním, opětovný návrat k takovému hledisku.
    Na rozdíl od luku a lyry nám ale chybí jak zkušenost, tak i podrobnější technická znalost takového nástroje. K. Svoboda překládá “valchářský sloup”, avšak Ch. Kahn popisuje “mykací stroj” na základě autopsie, snad na Kefalónii, ale popis se nejeví být  technicky dost přesně čitelný. Mykací stroj v archaickém provedení je jakási ostnatá štětka, kterou valchář myká. Ta se může nějakým způsobem otáčet, snad na válci, který s ní při jednom směru pohybu (pracovním) nějak podivně cvičí (točí s ní nebo ji nějak vychyluje), zatímco při druhém (nahoru) ne. Hippolytův vysvětlující text za to činí odpovědnou součástku, kterou nazývá šnek. (Nutno předeslat, že i tento vzdoropapež je na hony vzdálen jasnosti Archimédových popisů mechaniky.) Šnek je snad šikmá tyč (hřídel) se závitem, po které se dolů zčásti vlastní vahou pohybuje kruh s těmi štětkami, co přitom drásají vlnu. Pak se to celé musí nějak rovně zvednout, aniž by se přitom muselo ještě otáčet - asi aby se ten valchář ještě nemotal, když už musí cosi zvedat.
    Toto je tedy základem Hérakleitova podobenství. Cesta (asi ve významu dráha pohybu) je u takové mašinky dvojí: rovná (nejspíš nahoru) i křivá (nejspíš dolů). Ta křivá je rotační a nejspíš i nějak šikmá nebo klikatá. Ale ta mašinka je jedna, ne dvojí. Pouze střídavě cupuje vlnu a zase obnovuje svoji schopnost dále cupovat. Vždycky chvíli valchuje a rozvolňuje vlnu, chvíli se zase jakoby stará sama o sebe, o svoji způsobilost. To je zde obrazem vztahů jednoho moudrého a mnohosti všeho (viz B 41) i obrazem pohasínání a vzněcování vždyživého ohně (B 30), obrazem “obratů” (B 31) i analogií kosmických pohybů.
    Toto čtení ovšem stojí na opravě textu v našem 1. a 3. řádku. Předpokládá, že jde o gnafeion, tedy o ten mykací stroj. (Tak čtou Bernays, Diels, Kranz, Zatímco ostatní editoři navrhují různé drobné opravy, které by vedly jenom k tomu, že by se to říkalo v plurálu, a ne o celé mašince, nýbrž jen o těch drásajících štětkách.) Rukopis ovšem uvádí podobně vypadající, leč významově odlehlý výraz grafeón (genitiv plurálu od grafeus, “malíř”) na 1. řádku a grafeió (od grafeion, “rydlo”) na 3. řádku. Podle rukopisu se však pokoušejí číst asi pouze Bollack s Wismannem. Vycházejí z toho, že popisuje práci s grafickým nástrojem, kterému se později říká pantograf. Tento nástroj byl až do příchodu počítačové éry používán ke zmenšování obrázků z předloh nebo k jejich převodu z rovné plochy na křivou a naopak. S pantografem u tramvaje má společné uspořádání, které umožňuje rydlu leckam dosáhnout a přitom být někam pevně přidělán. (Ten tramvajový se jmenuje podle toho grafického). Takový nástroj prý používali už vázoví malíři. Takové čtení by Hérakleita trochu přiblížilo platónské vizi rovného vzoru a jeho kopií na křivých hliněných plochách, pokaždé přizpůsobených různým okolnostem. Rozdíl oproti platonismu by však zůstal v tom, že ten vzor je od těch hliněných ploch oddělený jenom v tomto podobenství, zatímco skutečně je oddělen jenom hlediskem - a že tedy ani není jinak než jako vzájemné vztahy těch obrázků na různých nádobách. Překlad čtení Bollacka a Wismanna by zněl:
1	Cesta malířů:
	rovná i křivá
3	[neboť tak zvaný šnek, který je součástí grafického nástroje, ...]
Nebyl by to ojedinělý malířský příklad. Kromě Xenofanova zlomku B 16, kde má jiné užití, máme podobenství o vzniku mnohosti světa na způsob malby v Empedokleově zlomku B 23 (Simplikios, In Aristotelis Physicorum libros comm. 159, 27):
    A Empedoklés podal názorný příklad vznikání rozdílných věcí z těchže kořenů:
1	Jako když malíři pestře zdobí chrámové dary,
mužové v umění moudrosti dobře vyučení,
ti když do svých rukou vezmou rozličné barvy,
... (dál se popisuje, co všeho malují, dokonce i “body dlouhověké”) ...
Tobě ať proto klam nitro nezdolá, že by odjinud byl
10	pramen smrtelných věcí, které se bez počtu stávají zjevné,
nýbrž je jasně poznej, neboť jsi boží řeč slyšel.
Zde ovšem malíři mísí barvy, což je Empedokleovi podobenstvím o mísení čtyřech kořenů, zatímco Hérakleitos by i v případě malířů měl na mysli spíš ty pohyby jejich nástroje. Sleduje přece celistvost protikladných pólů cyklu (B 103).

    (Abychom se nějakým příkladem pokusili napodobit bizarnost mykacího stroje, valchářského sloupu i pantografu, tak pro ilustraci hérakleitovské obapolné orientace ocitujme výňatek z jízdního řádu stanice Borová u Poličky - na jednokolejné trati:
    Do Prahy se dá v neděli odjet v 13.06 vlakem do Pardubic a taky v 13.12 vlakem do Svitav, což je opačným směrem než je vzdušná cesta na Prahu i než nejkratší cesta po kolejích. Oba vláčky se v téhle stanici potkávají a vyhýbají. Ta druhá volba vede k dřívějšímu příjezdu do Prahy a stejně taky přes Pardubice! Kdyby se na tom nádražíčku nějaký člověk zeptal: “Kudy na Prahu?”, tak správná odpověď zní: ”Tam i tam, podle toho, jestli šetříte čas nebo peníze.” A tak to v životě chodí, a to nejen v lidském. Nalevo nebo napravo? Poslužte si, ale dělejte to dobře a ono se to potká, protože to ‘dobře’ znamená ve vztahu k témuž.)