Author: zk
Company: Daimonologie

B 53		(Kahn LXXXIII)

1	Zápas je všech otec, všech král:
	jedny předvádí jako bohy, jiné jako lidi;
3	jedny činí otroky, jiné svobodnými.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 9, 4

    Také začátek tohoto výroku, zní jako vyznání válečníka. A poslední věta to ještě podtrhuje. Nejtvrdší lidská podoba zápasu, válka, svým výsledkem ukáže, kdo budou otroci a kdo svobodní.
    Zápas odkazuje na zlomek B 80, kde se říká, že je “společný”. Spolu se sporem je odpovědný za vznik. Zápas (polemos) je rozevřením mnohosti v jejích protikladných tenzích. Paralela u Filodéma jej neztotožňuje s Areem, nýbrž s Diem! Tomu v našem zlomku odpovídají náboženské atributy otec a král, pokaždé všech. Pouze kontext napovídá, že nejspíš všech lidí, že zde není řeč o otcovství nebo království všeho, i když ani to není vyloučené. Do zvláštního světla by se ovšem to kralování zápasu dostalo, kdybychom je četli v souvislosti se závěrem zlomku B 52: “království náleží dítěti”, ještě k tomu dítěti, “které si hraje”. Pak by byl zápas vládcem hravě osudového království!
    Určitou paralelu začátku našeho zlomku nebo zlomku B 80 nabízí také Filodémos:
	[že zápas a Zeus je totéž,
jak to říká i Hérakleitos]
Nevíme, jestli je to jenom Filodémův výklad nebo aspoň parafráze nějaké souvislosti u Hérakleita. Paralely by to mělo ve Filodémově parafrázi zlomku B 67 a v Klémentově parafrázi B 52.
    Vyznání původnosti a vlády zápasu tvoří jakýsi nadpis nad zbytkem výroku. V něm má každá věta svoje sloveso a substantiva tvoří dohromady ukázkový chiasmus významů:
	bohové  -  lidé   X   otroci  -  svobodní
    Dialektik (logik) by nejprve rozdělil bytosti na bohy a lidi; lidi by pak dále dělil na otroky a svobodné. Hérakleitos ukazuje symetrii: Otroci se mají ke svobodným tak, jako se lidé mají k bohům. Bohové jsou tedy ti, kdo se v zápase ukázali jako silnější nebo byli provázeni větším štěstím, což je jenom jiné jméno pro osudovou moc. Jinde Hérakleitos ukazuje symetrii sdílení života mezi smrtelnými a nesmrtelnými (B 62). Bohy ostře odlišuje od lidí právě jejich nesmrtelnost, ale podle Hérakleita přitom život i smrt zvláštním způsobem navzájem sdílejí. Zde jsou však lidé vůči bohům služebníky (dúloi), což je tradiční náboženský výraz, ale tentýž výraz ve vztahu k jiným lidem a ne k bohům znamená taky “otroci”. Čím ještě se u Hérakleita lidé liší od bohů? Nevíme. Mluví spíš o tom, že společně ctí padlé (B 24), společně jsou podrobováni poctami (B 132) a že nikdo z nich neutvořil svět (B 30). V ostatních zlomcích potkáváme už jenom singulár “bůh”, což představuje specifický problém Hérakleitova náboženského myšlení.
    Náš výrok představuje vůbec nejvýraznější Hérakleitovu výpověď o rozdílu mezi bohy (v plurálu) a lidmi. A není divu, že výpověď v plurálech na obou stranách je vlastně tradiční. Tento tradiční obraz je ovšem použit k expozici zápasu, který je nejen nad otroky i svobodnými, ale i nad bohy a lidmi. V tradičním náboženském pojetí by takovou instancí mohla být pouze osudová moc nebo snad Zeus. Zdá se, že Hérakleitos rád zdůrazňuje symetrie mezi bohy a lidmi, pro které je v lidovém náboženství prostor pouze v analogii jejich podoby, vlastností i vášní. Rád akcentuje i podřízenost bohů nějaké základnější instanci, která je sice v řeckém náboženství možná jako podřízenost všech osudové moci (moira), ale až jaksi na zadním plánu, zatímco běžnější je představa Diovy vlády. V prvním plánu je tedy tím otcem a králem Zeus, jak to chápe i Filodémos, ale Hérakleitovi to je nejspíš základem podobenství.
    Jednotlivé věty zlomku se zajímavě odlišují i použitými slovesy. Diference bohů a lidí se předvádí, ukazuje. Diferenci otroků a svobodných však zápas činí, dělá. Mohlo to znamenat, že ta běžná diference mezi lidmi navzájem je výsledkem děje, zatímco ta méně běžná, mezi bohy a lidmi, je výsledkem způsobu ukazování. V obou případech je však v originálu užit aorist, který zde chápeme jako gnómický a proto překládáme přítomně. Jinak by bylo možné překládat výrok minulým časem: “předvedl, učinil”.